![](http://i.id24.bg/img/loader.gif)
ЗАРЕЖДАНЕ...
Украйна и Русия: Краят на играта | ||||||
| ||||||
Тази непримиримост се противопоставя на това, което отдавна е очевидно за мен и много други: Украйна след Хрушчов е изкуствена конструкция. Изборите, които страната направи, разкриха остри пукнатини по регионални, етнически и религиозни линии. Крим, руски до 1954 г., беше традиционно седалище на руската култура и само 22 процента украински до 1959 г. Донбас беше поясът на Русия. Заседанията в парламента на обединена Украйна приличаха повече на мач по ръгби, отколкото на нормални парламентарни обсъждания. Режимът беше поне толкова корумпиран, колкото руският, и страната имаше по-нисък икономически растеж. САЩ постъпиха мъдро да не поставят сериозен проблем в анексирането на Крим от Русия. По-нататъшните агресии на Путин очевидно бяха предприети с надеждата да ускорят бърз колапс на Украйна и незабавен съюз с Русия. Това не се случи. Но ако Русия иска да се измъкне това приключение, са необходими някои стимули. Ключът към ситуацията е да се запитаме какво би искало всяко разумно руско правителство, царско, демократично, комунистическо или авторитарно. Отговорът е, че той би искал това, което на Съветския съюз беше ефективно обещано в Ялта и Сан Франциско: роля на един от петимата полицаи в света. Руският външен министър Сергей Лавров наскоро каза това, въпреки че никой не го слушаше. Следвоенното споразумение, започнало в Техеран и Ялта, обмисля Свещен съюз на постоянните членове на Съвета за сигурност на ООН, а не световно правителство, основано на равенството на държавите, като Лигата на нациите. Подобно споразумение, последвано от Концерта на Европа и конферентната система, доведе до сто години без големи войни. ООН беше фокусът на Рузвелт както в Техеран, така и в Ялта, както се казва в книгата в "Рузвелт и Втората световна война“ на Робърт Дивайн (1969) и "Изгубените съюзи на Рузвелт“ (2011) на Франк Костиглиола. Отстъпките на Рузвелт пред Сталин в Ялта за такива неща като Курилските острови и Калининград бяха оправдани като стимули за съветското участие в конференцията в Сан Франциско за създаване на ООН, разглеждана от Рузвелт и неговия държавен секретар Едуард Стетиниус като голяма дипломатическа победа. Следващите съветски и руски външни министри, както и съветският президент Горбачов, настояха за активирането на Военния комитет на ООН като мироопазващо устройство, както и за периодични конференции на големите пет сили, както е предвидено в Устава на ООН. Президентът Никсън в една от постпрезидентските си книги призова за периодични срещи на върха на великите сили по френско-германския модел, въведен от Де Гол и Аденауер. Най-малкото институционализирането на тези практики би било жест за спасяване на лицето на руснаците, както и отделянето на няколко милиарда долара руски активи, иззети от западните страни, за компенсиране на семействата на руснаците и украинците загинали във войната. Вместо това царят на санкциите на Държавния департамент радостно празнува изчерпването чрез война на валутните резерви на Русия, сякаш една обедняла Русия ще бъде бастион на мира, а не на анархията. Всяко уреждане трябва да обмисли изоставянето на санкциите по отношение на целия внос, с изключение на военния. Неефикасността на санкциите за насърчаване на мир беше демонстрирана в продължение на четиридесет и пет години с Иран, шестдесет години с Куба и седемдесет години със Северна Корея. Докато Украйна има законен интерес да се присъедини към ЕС, тя трябва да го направи при условия, ограничаващи ЕС. Външни мита върху търговията между Русия и Украйна. Отношенията на ЕС със страните от Европейската асоциация за свободна търговия (ЕАСТ) Норвегия и Швейцария могат да дадат пример тук. Продължаването на членството на Украйна в Общността на независимите държави трябва да бъде не номинално, а реално. В съветската епоха икономиките на Русия и Украйна бяха сериозно взаимозависими. Разбираемо е, че Русия не желае балканизация на съветската икономика, подобна на разпространението на тарифни бариери, които имаха опустошителен ефект върху държавите наследници на империята Романови, Хабсбург, Хохенцолерн и Османската империя между войните. Докато западната военна помощ от до голяма степен неограничен характер трябва да продължи да бъде достъпна за Украйна поради скорошния й опит, никое руско правителство не би искало пълноправно членство на Украйна в НАТО и дори членството на Норвегия и Дания се квалифицира от ограниченото присъствие на чужди военни бази и войски на територията на тези страни. Германия и Франция в миналото изпревариха членството на Украйна и без съмнение ще продължат да го правят. Това не изглежда пречка. Лидерите на двете нации имат право на уверение, че няма да бъдат екстрадирани в Хага или другаде. Както изтъкна ветеранът от италианския външен министър Карло Сфорца, диктаторите не са склонни да слязат от тигъра, ако искат да се озоват вътре. Употребата от 19-ти век не предвиждаше екзекуция на победени държавни глави: Наполеон беше изпратен на Елба и след това на Света Елена; Императорите Вилхелм II от Германия, Карл от Австро-Унгария и последният султан на Турция бяха оставени да умрат в чужбина, а лидерите на комунистическите държави, които доброволно се отказаха от властта през 1989 г. (непримиримият Чаушеску е изключение), бяха оставени да умрат мирно в собствените си страни. Единствените процеси за военни престъпления трябва да бъдат срещу лидери от техните собствени граждани. Чисто лицемерие е за държава, САЩ, която не се е присъединила към Международния наказателен съд, да изисква или подпомага екстрадиции към нея, за да не би нейните служители да се представят за наследници на убийците на царя и семейството му в Екатеринбург. Какъвто и шанс да имаше пълен "кадифен развод“ на Русия и Украйна, не беше подпомогнат от нашата подкрепа за оранжева революция. (Спомнете си "бисквитките на Майдана“, разпространени от човек, който все още е, ужасяващо, висш офицер на нашата Държавния департамент?) Ефективността на украинската съпротива срещу Русия се дължи не толкова на големия подем на украинското единство и патриотизъм, колкото на нашето предоставяне на Украйна на около 30 милиарда долара военна помощ от 1989 г. насам, повече, отколкото е потекло към която и да е друга страна освен Израел и Египет. Всяко разрешаване на конфликта не трябва да се стреми към "твърда граница“ или желязна завеса, като тази между Индия и Пакистан, а по-скоро към подновена взаимозависимост, със съвместен туризъм, железопътен транспорт и гражданска авиация, пощенски власти и представителство на двете страни в дирекции на поне някои културни институции. Член 19 от Споразумението на Обществото на нациите, осигурено от Лойд Джордж, след като неговите подчинени протестираха срещу драконовските разпоредби на Версайския договор, позволява преразглеждане на договорите със съгласието на Съвета на Обществото на нациите, който в ранните си дни арбитрираше редица спорове . Не би било голяма грешка да се позволи на Съвета за сигурност на ООН да направи същото. Основното прозрение тук, след като нашето оправдано възмущение от бруталността на Путин е утихнало, е това, изтъкнато от Лавров: Pax Americana вече не е устойчив. "Ние не можем да бъдем полицаите на света“, каза Андрю Бонар Лоу при спасяването на Великобритания и Турция от катастрофална война през 1920 г. Ние вече не живеем в света от 50-те години, в който всички други велики сили са се бомбардирали една друга на парчета. Постоянните членове и институцията, която създадохме да запази световния ред, трябва да бъдат уважавани в техните роли. Признаването на разумни сфери на влияние е част от това. Украйна, под принуда, сега изглежда желае да се откаже от стремежа си за членство в НАТО. В Минското споразумение тя призна значителна автономия на определена част от Донецк и Луганск. За този наблюдател изглежда малко вероятно Русия да продължи да се опитва да завладее и окончателно да подчини Украйна. Разходите са много по-високи от очакваното; след приличен или неприличен интервал, авантюризмът на Путин ще бъде възнаграден от съдбата на Хрушчов. Руснаците вероятно не са забравили, че бяха необходими няколко години и няколко хиляди живота, за да се овладее подпомогнатият от Запада бунтовник в Украйна след Втората световна война. Руският режим, колкото и плачевен да го намираме, не е лична диктатура като тази на Саддам или Кадафи; вероятно е било грешка от наша страна да се преструваме на обратното. За нас ще остане да обезвредим Блинкен и Съливан. Струва си да си припомним, че техните колеги Ръск и Бънди се подиграха на Адлай Стивънсън за неговия ранен съвет да размени руските ракети в Куба за американски ракети в Турция. Точно това беше сделката, на която в крайна сметка се съгласиха самохвалците, след като бяха на косъм от ускоряването на ядрен обмен, въпреки че криеха факта няколко години в знак на уважение към политическите амбиции на Робърт Кенеди. Раск и Бънди оцеляват в офисите си, за последващо съжаление на нацията във Виетнам. На Блинкен и Съливан не трябва да се позволява да правят същото. Източник: George Liebmann, theamericanconservative.com |
Още по темата: | общо новини по темата: 3447 | ||||||||||||
| |||||||||||||
предишна страница [ 1/575 ] следващата страница |
За контакти:
тел.: 0886 49 49 24
novini@blagoevgrad24.bg